Жан дьо Лафонтен
Петелът, котаракът и мишлето

Превод от френски: Бойко Ламбовски, 2003

chitanka.info

Едно Мишле веднъж — все още много младо,

по чудо не пострада.

На майка си така разказваше след миг:

„Аз тъкмо бях поел в огромния ни двор

да диря шанс, успех, простор,

подобно плъх от род велик,

когато зърнах две животни там пред мен.

Едното беше джентълмен,

а другото бе груб и страшен екземпляр,

с глас дрезгав на злобар,

и боен шлем зъбат,

с ръце, с които даже и в небесата с яд

би литнал подир плячка —

с опашка да я смачка!“

Мишлето всъщност бе един Петел видяло,

ала недоразбрало,

описваше го сякаш е звяр невиждан тук.

„И, мамо, ако знаеш, как пляска, как се клати

с ръцете си пернати,

че аз — ти знаеш — смел съм — но този грозен звук

така ме стресна там,

че хукнах — срам не срам,

без да се запозная

с животното добро — то беше с поглед мек,

и с кадифен елек,

и твърде грациозно опаш развя накрая.

Бе с тъй достоен вид, че аз разсъдих; то

е от едно тесто

с нас — мишките — по вид, осанка, тиха страст —

прилича то на нас.

Аз щях да доближа, но първият простак

изкряска тъй, че драснах.“

„Голям късмет, дете — било е котарак —

омраза най-ужасна

под външността му дреме

към цялото ни племе.

А звярът гръмогласен

за нас е безопасен.

Трапезата ни даже — сварен — ще услади.

Котакът с нас самите пък често се гощава.

По външност не съди,

тя често заблуждава.“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.